Počkej tu.
Lily!
Ahoj, Lily.
- Ahoj. Promiň, tys... - To je tvůj meč?
Je mého nevlastního táty.
Vypadáš jinak.
Fakt?
Sluší ti to.
Díky. Tobě taky.
Tak jo. Začneme?
PRVNÍ KAPITOLA
Navzdory malým zkušenostem v branži,
Jared k tomuto projektu duchovně přispěl.
- Dává to smysl? - Jared je duch?
Ne.
Jak to víš? Nepíšou tu, že není duch.
Takže odpověď je „B, zásadně přispěl“.
- Tenhle test je opruz. - Jde ti to skvěle.
Jsem spíš praktičtější typ.
- Mám podnikatelského ducha. - No jasně.
Myslím, že by teď bylo nejlepší, kdybych vejšku vynechala
a vypracovala se jako Steve Jobs.
- To je nápad. - Ale tohle ti jde.
Jsi lepší než má učitelka. Kolik si účtuješ?
Co to povídáš? Jen si povídáme, nic si neúčtuju.
Zkusíme si porozumění textu?
- Mám to přečíst já, nebo ty? - Začni.
Dobře.
„Od Paula Reverea k muži z reklamy na Marlboro,
„jeden obraz znovu a znovu rozněcuje fantazii Američanů.
Svobodu nesymbolizuje ani tak vlajka či orel, jako koňský...“
Víš co? Tohle je moc dlouhé.
Dáme něco kratšího.
Máš tam něco k jídlu?
Mám kliku, že si naše škola váží mimoškolní výuky.
Ty už máš úkoly hotové?
- Jo. - Byly těžké?
Ne.
Nejtěžší bylo pochopit podílové fondy a kreditní swapy.
No nic...
Jdeme na to?
Nech toho.
Promiň, že jsem na tu pasáž reagovala tak divně.
Je to divné, jen když to tak vnímáš.
Myslela jsem, že se o tom nebudeš chtít bavit.
- Proč? - No, já...
Asi se cítíš trochu...
Ty pocity jsou ještě čerstvé.
To je na tom vtipné. Já to tak nemám.
Co tím myslíš?
Nic necítím.
Jako když ztratíš cit?
Jako když nemáš záporné pocity?
Nemám vůbec žádné pocity. Nikdy.
- To snad ne. - I když...
Občas mám hlad nebo jsem utahaná.
Ale radost nebo vinu, nic takového necítím.
- Nechápu to. - Jo, těžko se to vysvětluje.
Připustila jsem si to až v poslední době.
Naučila jsem se totiž tak dobře napodobovat emoce druhých,
až jsem uvěřila, že jsou mé vlastní. Ale nejsou.
- Takže to je... - Co?
Porucha...
- Něčeho. - To by si má psychoterapeutka přála.
Nejdřív hraniční porucha osobnosti, pak těžká deprese.
Včera říkala, že jsem asociál se schizoidními tendencemi.
Prostě jen tak listuje učebnicí psychiatrie
a cpe mi prášky.
Můj mozek je ale naprosto v pořádku.
Jen tam nemám city.
To neznamená, že jsem špatná.
Jen se proti ostatním víc nadřu, abych byla hodná.
- Dvě hodiny? - Jo.
Dobře že sis nařídila budíka, abychom nepřetáhly.
Tak jsem to nemys...
- Mám něco s mamkou. - Znám mámino heslo k emailu.
- Cože? - Takže jí denně čtu poštu.
Viděla jsem, o čem si píšete.
Musela ti zvednout cenu ze 100 na 200 na hodinu.
Jen příště neříkej, že si nic neúčtuješ.
Zoufale se snažila někoho najít.
Zkoušela to celé týdny.
Kdyby sis stála na svém, dala by ti i 500.
ŽETON PŘIHOĎ POLOŽ
HRAJEME
VÍTĚZ 180 DOLARŮ
„Vystoupil jsem z letadla a spatřil jinou Ameriku,
než o jaké mi vyprávěla matka.
Auta stála v zácpě na špatně spravených dálnicích
a v postranních uličkách hráli kostky muži se svěšenými rameny.
Nevěděl jsem, jestli se zlobit, že mě matka obelhala,
nebo se rmoutit, že se nedožila toho, aby tuhle nedokonalou
zemi ještě spatřila.“
Tak jak bys to shrnula?
Bída.
Ne.
Nemáš to hodnotit, jen shrnout.
Teď se domlouváte po telefonu?
- O čem to mluvíš? - Už si s mámou nepíšete o platbě.
Teď mi nic neplatí.
Nechci zaplatit.
A co chceš?
Nic. Jen tě chci vidět.
Lily?
Jdu se projet. Řekla bys to mámě?
Seznamte se. Tohle je Amanda a tohle Mark.
Těší mě.
No jo.
Chtěl jsi něco?
- Ne. - Prima.
Prima.
Tak jo, otázka číslo devět.
Postoj autorky k nefritové krabičce její matky
lze nejlépe popsat slovem...
- Cože? - Nesnášíš ho.
Takže „za A: důstojný.
- „Za B: opovržlivý.“ - Nesnášíš ho.
Ne, jsme...
Ve všem se neshodneme, ale...
Moc se snažím s ním udržovat příjemný a kultivovaný vztah.
- „C: sardonický, D: ambivalentní.“ - Protože je bohatý?
- Prosím? - Protože ti nechává obálku s penězi?
To bylo na opravu laptopu.
Obálky s penězi mi jen tak nedává.
Ale i tak s mámou víte,
že potřebujete, aby byl spokojený.
- Myslím, že dneska končíme. - Co se děje?
Nevím.
Měla by sis své pocity přiznat.
Jinak se to začne projevovat pasivní agresí,
třeba když si pozveš divnou kámošku, abys ho naštvala.
- Proto jsem tě nepozvala. - Ale ano.
Když to máš takhle, můžeš říct mámě,
ať ti koupí jinou kámošku.
Určitě je přehrabuješ vidlema.
Odpověď je „D: ambivalentní“.
Správně.
Kámoška mě naučila,
že když se v testu objeví slovo „ambivalentní“,
je to správně.
Ty nejsi naštvaná?
To byla první upřímná věc, cos mi řekla od šesté třídy.
Jsi děsně nechutná a mám z tebe osypky.
No vidíš.
I když mě vlastně fascinuješ.
Jako video na YouTube, kde si někdo mačká obří uher,
nebo mimino bez tváře.
- To jsou super videa. - A taky tak divně
- páchneš. - Fakt?
- Sprchuješ se? - Poslední dobou tak obden,
ale nikdo nic neříká, tak mám pocit, že je to cajk.
Není.
Snaha byla.
Jaký to je pocit?
- Super. - Vypadáš tak.
Asi bychom se měly vrátit k práci.
- Promiň. - To nic.
To byla jen reakce.
Vypadalo to jako útok.
- Ne, chtěla jsem... - Jasně.
Pojď sem.
Proč mi to děláš, Franku?
- No fuj. - Co je?
Horší falešný pláč jsem v životě neviděla.
- Je... - Snaží se.
Podívej, to je lepší.
- Tohle možná nehraje. - Ale jo.
Podívej, jsou to pravé slzy.
- Jen používá správnou techniku. - Cože?
Třeba se do toho herce fakt zamilovala.
Třeba mezi záběry píchají
a tohle je poslední týden natáčení,
takže se vrátí do chladného manželství ze čtyřicátých let...
Je to jen technika.
- Hustý. - No jo.
- To uděláš na povel? - Léta praxe.
Naučíš mě to?
Musíš zautomatizovat procesy,
ke kterým dochází, když brečíš, a pak každý z nich fyzicky vyvolat.
To nastartuje reakci v mozku a spustí se ti slzy.
Jsi premiantka. Nedělej, že tomu nerozumíš.
Čím se začíná?
Tímhle.
Přerývaně dýchej.
Jako by ses dusila.
Zevnitř.
- Funguje to? - Ne.
- Ahoj Marku. - Dobrý den.
Kde je tvá matka?
- Na pracovním večírku. - Na jakém?
Nevím.
- Na pracovním večírku. - Já nevěděla, že tvá máma pracuje.
- Pojď si se mnou nahoru promluvit. - Dobře.
Po příští reklamní pauze.
Hned.
Nechci nechat Amandu o samotě.
- Chvilka samoty jí neublíží. - Bojím se tmy.
Jak dlouho tu budeš, Amando?
Máma si mě vyzvedne kolem půlnoci.
To je pro nás pozdě.
Lily tě může odvézt domů.
Dvě puberťačky v autě, a v noci?
To zavání průšvihem.
Vždycky si pouštíme rádio na plný pecky.
- A píšem při jízdě esemesky. - Zavolám tvé mámě.
- Může tě vyzvednout. - Něco má.
- A co? - Chemoterapii.
Dobrou.
Mluvíš někdy s mámou?
- O čem? - O něm.
- Co mám říkat? - Popsat, jaký z něj máš pocit.
To by ji mělo zajímat.
Myslíš?
Jen si jdu pro džus.
Džus?
Čisticí fáze.
Tři týdny v měsíci baští steaky,
a poslední týden jen džus.
To je zdravé?
Máš to dělat jen jednou za rok.
Snad se jednou džusem upije k smrti.
- Co to je? - Ergometr.
- Cože? - Ergometr.
Veslovací trenažér.
Tráví na něm věčnost.
Možná to dělá schválně, abych se zbláznila.
Pojď, ukradneme mu nějaké víno.
Nenapadlo tě, že bys ho zabila?
- To fakt ne. - Měla bys to aspoň zvážit.
- Ne. - Uvážit pro a proti.
- Ne. - Prozkoumej všechny možnosti.
Ale vraždu ne.
Jasně, je to extrém, ale když uvažuješ konvenčně,
nikam se nedostaneš.
- Vezmi si Stevea Jobse. - Cože?
Z toho, co mi říkáš, dělám analýzu nákladů a přínosů.
Mohla bys tím mnoha lidem prospět.
A strávit zbytek života ve vězení.
Proč předpokládáš, že tě chytí?
To ti snad nemusím vysvětlovat.
To asi říkali Kolumbovi, když ho napadlo,
že svět je možná kulatý a není to placka obklopená draky.
Ale oni na to: „Ne, moulo, tohle ti snad nemusíme vysvětlovat.“
A totéž, když Steve Jobs říkal:
„Ten MP3 přehrávač je i mobil...“
Přestala bys mluvit o Steveu Jobsovi?
Ten kurva nikoho nezabil.
Morálka v týhle zemi vychází ze starejch puritánskejch keců.
Lidský život není nějaká posvátná věc.
Co je posvátného na tom, že se penis
zasune do vaginy, a je z toho kluk?
A když ten kluk dělá víc škody než užitku, pak je...
Víš co...
Je to jen nefunkční strojek.
Chromý kůň.
Jasně.
Měli by ho někam odvést a zastřelit.
- Vidíš, už to chápeš. - Víš, jak mluvíš?
- Jak? - Jako nácek.
Než se probírala 2. světová, musela jsem odejít ze školy,
ale mám pocit, že jim šlo o rasu.
Měla bys jít.
- Proč? - Prostě bys měla jít.
- Nechápu to. - Ani nemusíš.
Fakt?
Tak jo.
Anticline Capital Partners.
Zdravíčko, jak se vede?
Dobře, slečno. Čím posloužím?
Volám kvůli stáži.
Pokud vím, tak stáže nenabízíme.
A co Lily?
Kdo?
Tady recepce.
Zdravím, to je Andover?
Ano, čím posloužím?
Jsem Rhonda z dovážky jídla Edible Arrangements.
Máme problém s doručením,
tak potřebuji potvrdit studentskou adresu.
Dobře.
Studuje u vás Lily Reynoldsová?
Mám vám to zopakovat?
Ta studentka je...
Vydržte, přepojím vás.
Dobře.
Můžete mi zopakovat své jméno?
Haló?
2. KAPITOLA
Mami?
Lily?
Nekřič tady.
Promiň.
Kde je máma?
- Ahoj. - Co to je?
Ve středu to sem dal Mark.
Potřebuju tvé klíčky od auta.
Jasně, mám je v džínách.
Které už někde budou.
Mám rezervaci na dva týdny v lázních. Pojedeš taky?
Jak dlouho už tu jsi?
Jen chvilku.
Mark má rád, když mám trochu barvy.
Pojedu ven.
...je šílená. Jak to mohla udělat?
Svýho vlastního koně. To je děs.
Muselo to pro tebe být šílený.
Byly jste přece kámošky. Je to...
Už je to děsně dávno, takže...
Kdyby sis chtěla promluvit, tak...
Vidělas ty fotky?
Ne.
Táta Zacka Friedricha je spoluvlastníkem té stáje.
Našel fotky.
Jeho táta je poslal právníkovi a Zack je poslal Connorovi.
A ten je samozřejmě přeposlal dalším.
Je jí teprve 15!
A to je tak akorát, aby věděla, s kým se chce bavit.
Takže promiň, ale pokud tvá holka chce radši...
Není to má holka, jasné? Je to ségra.
To je fuk.
Ale je to inteligentní holka,
tak se může rozhodnout, s kým se bude bavit.
- Nebo se pletu? - Co tu sakra vůbec dělá?
Co tu sakra vůbec dělám?
Poskytuju vám rané zážitky s drogami,
které si budete navždy hýčkat.
A kdo jsi kurva ty?
- Byl spolužák mého bráchy. - Super. Jak se jmenuje?
Byl v base.
Sex s nezletilou.
Píchal holku našeho věku, když mu bylo 25.
Ale, ale. Bylo mi 23, ty přiblblá gorilo.
A přestaň mě kurva fotit!
Mám už toho dost. Přestaň mě fotit!
Nebudou mě tu soudit vymaštěnci...
Do prdele.
- Jdi do hajzlu. - Zlí spratci.
Do prdele, ti spratci jsou ale zlí.
To je tvý auto?
Tak to ti uhnu.
Leda bys...
- Dáš si? - Ne.
Vidím váhání.
- Nestyď se za to. - Jsem v poho. Díky.
Jsem Tim.
Zavolám poldy.
No jo.
Předtím jsem tě viděl, jak tam stojíš sama.
Něco tě trápí.
- Vymluv se z toho. - Ne.
- No tak. Umím poslouchat. - Fakt už musím.
Kam chodíš do školy?
Dojíždím.
A na intru je ti smutno.
Jsi tam jako v kleci.
Nechceš se na to vykašlat?
- A proč? - Udělej to, co já.
Naslouchal jsem svým...
Podnikatelským instinktům.
Nejlepší rozhodnutí mého života.
To vidím.
Potíž s tímhle městem je v tom,
že jeho piliny sice nádherně voní,
ale jsi zavřená v kleci pro křečka.
A tam venku je zatím
tolik miliardářů mladších třiceti let,
kolik jich nikdy nebylo.
Je to naše chvíle, kurvafix.
AMANDA AHOJ - JAK JE?
- Ale, ale. Ahoj. - Dobrý den.
Udělala...
Přišla jsi, protože...
Provedla něco?
Ne, jen se na ni jdu podívat.
Tak pojď dál.
Je vzadu.
Co tam dělá?
Nevím.
...a nechá jen kousek toho nádherného stonku,
který má chuť jako dužina artyčoku a vypadá nádherně.
- Majzni ho. - Cože?
Prostě ho odstrč.
- Dvacet pět. - No nekecej. To bylo 30.
Tak jo, 30.
Hele.
Takže...
To, co jsi tehdy povídala?
- Co? - O Markovi.
Ano.
Řeklas něco jako...
Proč předpokládáš, že tě chytnou?
Tak si hypoteticky představ,
že bys to chtěla udělat.
Jak bys to...
udělala?
Neudělala bych to.
To chceš, abych řekla.
Kvůli mně nic říkat nemusíš.
Jen se ptám.
K RUKÁM SPRÁVNÍ RADY ZVOLENÉ V ROCE 2016
VĚC: OPĚTOVNÁ PŘIHLÁŠKA ZIMNÍ SEMESTR
Mělas být upřímnější.
„Rostoucí nároky na studium
a citová zátěž po skonu mého otce...“
Nemusíš to číst nahlas.
„...i kvůli tomu jsem se nechtě provinila plagiátorstvím.“
Mělas prostě napsat: „Proto jsem si na netu našla...“
Nemusíš mi opravovat stylistiku.
Tak proč chceš, abych si to přečetla?
Protože přihlášku musí podepsat rodič.
- Jistě. Ale... - Co je?
Bavili jsme se o příštím roce...
Líbí se nám Brookmore.
Má v radě známého a jsou velmi dobří...
Do Brookmoru chodí holky s poruchou chování.
Proč se o tom vůbec bavíme?
- To není pravda. - Když mě nevezmou zpět,
budu chodit někam sem.
Víš...
Podle nás by ti prospělo prostředí, které tě podpoří.
- On mě tu nechce. - To ne.
Tak to není.
Víš, jak se s tebou každý den snaží sblížit.
Přijali mě do Andoveru...
Tam tě přijali jen proto, že jim tvůj táta vypsal šek.
Proč se o tom bavit?
Už jsme jim poslali zálohu.
PRÝ MÁŠ OBRÁZKY TOHO KONĚ
- Jsem v pohodě. - Takhle nemůžeš jít ven.
- Jsem v pohodě. - Spravím ti to.
Musím to ještě opakovat?
Nedělej to...
Musím to opakovat? Řekl jsem, že mi kurva nic není.
- Jen jsem chtěla pomoct. - Ty mi nerozumíš?
Mám tu celý den stát
a opakovat se jak zasranej robot?
Jsem v poho.
Kristepane.
Viděla jsem ty fotky.
Nic k tomu neřekneš?
A co mám říct?
Asi mi nedošlo, jak jsi to udělala.
- Takhle jsem to nechtěla. - A cos chtěla?
Aby to udělal veterinář, pochopitelně.
Už nikdy by nechodil.
Ale znáš mou mámu.
Rozbrečí se,
když si představí, že její kůň usne a už se nevzbudí.
Když domácnost vede taková morálně slabá osoba...
Ale i tak jsi nemusela...
Kdyby midazolam hydrochlorid fungoval, jak má...
- Cože? - Midazolam hydrochlorid.
Kdyby fungoval, jak má, bylo by to v pohodě.
Ale bohužel,
na černém trhu moc nekontrolujou kvalitu.
Líbánkář dostával křeče.
Házel sebou, až rozbil dlahu.
A pak si zlomil i druhou nohu.
Ale to bys nechtěla poslouchat.
V tu chvíli šlo jen o to, jak to rychle ukončit.
Googlila jsem si, jak utratit koně.
Střelnou zbraň jsem neměla, takže ta možnost padla.
V Mexiku používají takzvanou puntillu.
- Co? - Puntillu.
Je to zahnutá čepel, jako sekáček na led.
Když mu s ní přeřízneš krční páteř, ochromí ho to.
A tys ji měla?
Něco podobného.
Tím jsem zastavila křeče, ale u puntilly je problém,
že tím koně jen paralyzuješ, ale nezabiješ.
A to jsem samozřejmě Líbánkářovi nepřála.
Teď už ležel na zemi, tak jsem se na něj vyšplhala
a začala mu z krku odřezávat maso.
Chtěla jsem se co nejrychleji dostat k páteři,
což ale zabere dost času.
Ve svalech byla spousta chrupavky a nůž se brzy ztupil,
ale zvládla jsem to.
A pak jsem si stoupla a položila botu
na místo, odkud se dalo kopnout dolů a...
Promiň.
To nic...
Přišlo mi to správné.
Po všech těch letech, co jsem s tím koněm strávila.
Prostě jsem sklopila hlavu a brala to jako splnění úkolu.
Měly bysme to udělat.
Vážně?
Vážně.
A díváš se na mě.
Protože tu nikdo jiný není.
Myslela jsem, že by ti to šlo.
Takovou rozvahu, s jakou jsi...
Hej!
Amando!
Amando, kam jdeš?
Nevím, proč mi to všechno říkáš.
Třeba proto, že jsi přecitlivělá.
- Proč jsem přecitlivělá? - Nevím.
Neříkáš mi nic o svém životě.
- To není pravda. - Ale chceš, abych
- kvůli tobě někoho zabila. - To jsem neřekla.
Chápeš, že jsem na to nejméně vhodný člověk?
Čeká mě soud za týrání zvířat.
Když tu dojde k nějaké násilnosti,
- budu první na ráně. - Chápu.
Jestli to uděláme, musíme být daleko
a mít neprůstřelné alibi.
3. KAPITOLA
Jdeme navštívit jednoho z pacientů.
Jméno prosím.
- Myslíte moje? - Ne, jméno pacienta.
- To je... - Slečna Jonesová.
Děkuji.
- Jak jsi mě našla? - Vyptala jsem se.
Vyptala...
To je tak blbě neprofesionální.
Normálně bych vám to
za těchhle okolností neprodal.
Ještě že se ti kšeft šikne.
- Nepotřebuju váš kšeft. - Tak nic.
- Tohle je jen dočasné. - Sranda.
Musím se sakra ohánět.
Nevíš, odkud pocházím.
- Z Westchesteru. - Amando.
Naser si. Nemáš tušení.
Dej mi pět, maximálně deset let.
Budu tu šéfovat.
Na celém pobřeží budu jednička.
- Máš divnou kámošku. - Já vím.
- Skončili jsme? - Máš pistoli?
Co je ti po tom?
Jen se ptám.
Jestli tu chceš za pár let šéfovat,
asi to bude obnášet trochu násilí.
No, obchodní obědy a golf v tom nebude.
Takže pistoli máš.
Do toho ti je hovno. Chcete mě dostat do průšvihu?
- Určitě ji nemá. - Má tak akorát...
- kapesní nožík. - Máš ho?
Nemám kapesní nožík.
Co s váma kurva je? Jasně že mám pistoli.
- Máš jich víc? - Víc? Ne, jednu.
- Kurva, jsem snad Rambo? - A máš ji tady?
- Co je ti po tom? - Kecá.
Mám zbraň.
To je dobře.
Proč?
Lily pro tebe totiž má pracovní nabídku.
Time.
Co je?
Prolezeš tudy.
Rozbiješ to cihlou nebo těžkým kamenem.
Určitě se to rozbije?
Jo, ty druhé loni v létě rozbila větev.
To bude pěkná rána.
O to právě jde. Probudí se a projde sem.
A ty pak...
Pochopil jsem to správně?
- Ne. - Nenapadlo mě, že ji sem vezmeš.
Nelíbí se ti?
- Nemiř s tím na mě, prosím. - Je nabitá?
- Chceš si ji podržet? - Ne, díky.
No tak.
Takže vystřelíš, vezmeš pár věcí,
ať to vypadá jako vloupání. Utečeš, kudy jsi přišel.
- Běžím k autu. - Jo.
- Spustím alarm? - Není důvod.
Sousedé zavolají policii.
To sotva. Blízko nikdo nebydlí.
Slyšelas někdy střelbu, zlato?
Po vodě se navíc zvuk nese.
- Tak rychle odjeď. - Mám rychle odjet?
V noci a v takhle klidné čtvrti
mám splynout s davem?
Pomalu odjeď se zhasnutými světly.
Nikdo si neopíše tvou značku.
Jo, a v tom větru narazím do stromu.
Věřím ti.
Dámy, podle mě to nemáte promyšlené.
- Pokud nechceš 100 táců. - Jak vím, že vám můžu věřit?
Můžeš.
Tobě věřím.
Ale jak mám vědět,
že téhle šíbnuté holce něco nepřelítne přes nos?
Nepodrazíme tě.
Necháš tu krávu, aby tě do toho zatáhla?
- A máš to u sebe? - Jo.
Určitě?
- Jo. - Kde?
- Tady. - Tak jo, jeden nebo dva gramy?
- Dva. - To dělá 120 babek.
Proč jste to nahrávaly?
Budete mě vydírat, abych zabil tvého otčíma?
- Ne, to... - Přesně tak. Trefil ses.
Nezatahuj ji do toho.
A víš co? Mě do toho taky nezatahuj.
Na rozdíl od tebe máme svůj život.
- Fakt? - Jo.
Tedy nevím jak ona, ale já jo.
Děláš v pečovateláku.
A prodáváš drogy dětem.
- Tomu říkáš život? - Amando.
Každý podnikatel začíná od nuly.
Fakt? A kam se posuneš?
Nezletilým prodáváš proto,
abys nemusel mezi skutečné dealery.
Hele, neznáš mě.
Vůbec mě neznáš.
Za deset let budu jezdit károu, jaká stojí venku.
A s rodinou se přestěhuju do čtvrti, jako je tahle.
Mám totiž energii.
A nic mě nerozhodí.
Ani to, že máš nálepku sexuálního delikventa?
Až sem přijedeš v tom drahém autě,
budeš asi chodit od dveří ke dveřím a přesvědčovat sousedy,
žes měl sex s dítětem jen proto,
že ses bál mluvit se svými vrstevníky.
Dej mi ten telefon.
Neuděláš to.
Ne v tomhle domě a v téhle čtvrti.
Poldové tu budou za vteřinku.
Dej mi ten telefon.
I kdybychom byli v pustině,
nevystřelila bys.
I kdyby ti to prošlo...
Nesmíš váhat.
Nejhorší není, když je někdo neschopný,
protivný nebo zlý,
ale váhavý.
Za hloupost jsi zaplatil poraněním hlavy.
Ale zastavily jsme krvácení a stabilizovaly tvůj stav.
- Musím do špitálu. - Ne.
Musím do špitálu.
Tohle je Vicodin, co máma brala po operaci zad.
Neber víc než dvě tablety,
čisti si to, a rána se zahojí.
Co řeknu tátovi?
Co je mu po tom?
Bydlím s ním.
Nos čepici.
Mimochodem, tohle si necháme.
Dáme to do grilovacího altánu.
Kam?
Do druhého grilovacího altánu, dál od domu.
- Mark ho nikdy nepoužívá. - V sobotu si ji můžeš vyzvednout.
To je za...
- Tři dny. - Jo.
To kurva ani nepočkáte, až se mi rána zacelí?
Musí to být sobota.
Jsem totiž na dovolené s mámou
a Amanda má víkendovou psychoterapii.
Když o tomhle někomu řekneš
nebo neuděláš, cos slíbil, pošleme tu nahrávku policii.
Už visí na webu.
Kašlu na to.
Kašlu na to. Jestli...
Jestli něco zkusíte, jdete za katr.
Cože? Kdo půjde za katr?
Jsme dvě nezletilky s drahými právníky v zádech.
Ale jako recidivista dostaneš
i za menší drogový delikt
patnáct let.
- Myslíš, že to fakt udělá? - Jo.
Prostě si užij ty lázně. Uvidíme se až potom.
Nechceš se...
Já nevím, třeba obejmout?
Ne.
Tak jo.
Děkuji.
Díky.
To je dobrota.
Panebože.
- Co tu děláš? - Řekl jsem si, že sem zajedu.
Ušetřím vám cestu vlakem.
Zasranej zbabělec.
Určitě už běžel na policii.
- Neběžel. - To nemůžeš vědět.
Nechce mít další oplétačky se zákonem.
Tak půjde po nás. Vzal si pistoli.
Nic by tím nezískal.
Nechá nás na pokoji a my jeho.
To si nezaslouží.
Takže si ho najdem a taky ho zabijem?
Vyvraždíme půlku státu Connecticut.
Uděláme to samy.
Myslím, že na takový plán teď psychicky nemáš.
- Proč myslíš? - Kouříš v domě.
- To myslím. - Je to snad tvůj dům?
- Nebo můj? - Říkám jen,
že to musíme udělat proto, že je to správné.
Ne proto, že jsi naštvaná, protože sis užila svoje.
Jak to myslíš, že jsem si užila svoje?
To všechno.
Všechno? Jak to myslíš? Můj život je v pohodě.
Vyloučili tě z Andoveru
a lhala jsi mi o té stáži.
To je Mark?
Co to je?
Panebože.
Kdes je sehnala?
V obchodě.
Takže teď jsi kuřačka?
Kdyby mě táta načapal, jak doma kouřím,
dostal bych řemenem.
Chceš mi nařezat?
Vyhoď tu krabičku, a máma se nic nedozví.
Klidně jí to řekni.
Nemusíme jí přidělávat další starost,
- i když je ti úplně volná. - Odejdi.
Cože?
Jestli jí chceš pomoct,
odejdi.
Ty se nedokážeš vcítit do myšlení ostatních, viď?
Nechápeš mě ani svou kámošku.
A už vůbec ne svou matku.
- Jdi do hajzlu. - Pro tebe jsou totiž
všichni tihle lidé
jen figurky v orloji, na který se díváš.
Všichni ti máme sloužit, viď?
Jsme tvé uklízečky
a osobní trenéři.
Víš co?
Cpi si do plic, co chceš.
Musíme tě přestat chránit.
On už tě život naučí.
Do Brookmoru tě vlastně posílám jen proto,
že jsem už zaplatil.
Pak už
ti nedám ani vindru,
princezno.
Nic jsi neudělala.
Nehrozilo ti nebezpečí.
Takže ti nevadí, když se mnou takhle mluví?
Je to debil. To není nic nového.
A vlastně měl docela pravdu. Nejsi moc empatická osoba.
Ale to přece víš.
Jsi skvělá v jiných věcech.
- Tak vidíš. - Co?
Technika vyvolávání slz. Cvičilas ji.
Nic nepředstírám, Amando.
Můžu se tě na něco zeptat?
Jo.
Pamatuješ, jak jsme v deváté třídě
jeli autem z tátova pohřbu?
Drželas mě za ruku a plakala se mnou.
Jo.
To byla taky technika?
Jo.
Byla jsem dobrá, ne?
4. KAPITOLA
Do prdele.
Sáro, tohle je Geoffrey Hamilton. Malá slečna Creweová je nová žačka.
Dobrý den.
Dobrý den. Prý vás mám naučit jezdit.
Je to zvláštní. Všichni herci z toho filmu jsou mrtví.
Nebo děsně staří.
On je asi na motorovém vozíku.
Ona čurá trubičkou.
Pro svou rodinu je břemeno.
Střídavě ji navštěvují a...
Když si sednou k ní na postel
a v telce dávají tenhle film, říká: „Mně to ale slušelo.“
Přestaň s tou depkou.
Jsi v pohodě?
Jo.
Proč?
Tři dny ses neozvala, a teď píšeš naléhavé esemesky.
Jestli se chceš vrátit k plánu...
Nechci o tom mluvit.
Pamatuješ si, cos tehdy říkala Timovi?
Co myslíš?
O tom, že jeho
život
nestojí za nic.
Aha.
Ptáš se na to někdy i sama sebe?
Myslíš jako život obecně? Ve filozofickém slova smyslu?
Myslím konkrétně tvůj život.
Když totiž
vůbec nic necítíš, dokonce ani štěstí...
Promiň. Já...
Nemyslela jsem to zle.
Ne. To...
To nic. Jen jsem o tom nikdy nepřemýšlela.
Nepij to.
Je v tom droga.
Cože?
Dala jsem tam Rohypnol.
Tys mi dala oblbováka.
No jo.
- Proč? - Protože...
Chtěla jsem tě uspat, jít nahoru
a pak ti dát do ruky nůž,
aby to vypadalo, žes...
Je mi to strašně líto. Já...
Vůbec nevím, co mě to napadlo.
Dej mi skleničku. Obě vyliju.
Přestaň.
Nech toho.
Cos to provedla?
Vypila jsem to.
Říkala jsem, ať to neděláš. Tys...
- Musíš to vyzvracet. Honem. - Ne, díky.
- Víš, co se s tebou stane? - Jo. Je...
Panebože. Ten má fakt grády.
Proč jsi to udělala?
- Žiju zbytečný život. - Ne.
Jsi... Skvělá kámoška.
Jsem...
jen šikovná imitátorka.
Hej.
Time?
Ty se vzmáháš.
- Co tu děláš? - Mám tu pracovní oběd.
Je to divné, jen když to tak vnímáš.
Co to je za schůzku?
Přijímací pohovor na vejšku.
Ten se dá dělat u oběda?
Většinou ne, ale
chlap, co ho povede, je... Byl to známý mého otčíma.
Slyšel jsem.
Slyšel jsem o tom.
Upřímnou
soustrast.
Je to pro naši rodinu těžké.
Ale zvládáme to.
Tohle je asi pro tebe.
Jen abys věděl,
jsem ráda, žes tenkrát nepřišel.
Dobře.
Chtěla jsem to pustit z hlavy,
ale ona měla jiný názor.
Mluvila jsi s ní potom?
Ale asi před týdnem
mi napsala dopis.
Co psala?
Vlastně to tu není zlé.
Vaří tu slušně.
Personál je celkem milý.
A psychoterapeuti se snaží vyplnit vzpomínky,
o které jsem přišla.
Je to docela zábava.
Napovídám jim toho spoustu, oni si to zapíšou a pokývají.
Léky jsou stejná hra na náhodu,
jako u mé bývalé terapeutky.
Ale díky těm posledním spím 14 hodin denně
a v jednom kuse sním.
Často i o tobě.
V jednom jsme spolu u vás v obýváku,
kde jsem vypila koktejl s oblbovákem,
a ty křičíš
a ptáš se, proč jsem to udělala.
Ptáš se, proč mám na krku koňskou hlavu.
Snažím se ti říct, že ji nemám.
Ale když se na tebe otočím a otevřu pusu, ozve se...
Vrací se mi ještě jeden sen,
ve kterém vůbec nejsi.
Děje se v něm tohle.
Jsem Líbánkář
a umírám.
Ale vzlétnu ze svého těla,
koukám shora na celou čtvrť
a čas zrychluje.
Vidím generace lidí chodit sem a tam a stavět stále větší domy.
Ale nakonec
lidi tráví víc a víc času
civěním do mobilu.
Brzy si zapomenou doma uklízet,
sekat trávu
i jíst.
A nakonec se všechny domy zbortí a lidi zmizí.
Všichni vstoupí do internetu.
A nejkrásnější na tom je,
že pak převezmou vládu koně.
A po celé čtvrti se prohánějí nádherní plnokrevníci bez majitele,
kteří si na ně ani nepamatují a netuší, jakou mají cenu.
Jen se tam páří a prohánějí zříceninami.
Co psala?
Nevím.
Dopis jsem zahodila.